50 ГОДИНИ ВОЙНА
Трета част Палестинските изгнаници 1970-82г.
Translation ZALMEN BEHAR
При Суецкия канал, сега граница между Египет и Израел,
египтяните започнаха война на изтощение, а израелците отвръщаха.
С увеличаването на жертвите политическите нагласи и в двете страни се втвърдяваха.
Бе възобновен също така конфликта в долината на река Йордан.
Израелски войници бяха в постоянно преследване на палестинци,
които преминаваха в Западния бряг за да атакуват израелски цели.
Нямаше разговори за мир.
В Йордания, палестинците бяха заети с изграждане на техните въоръжени сили.
Тяхната харта призовава за подмяна на Израел с палестинска държава
и експулсирането на всички евреи, пристигнали след 1948 година.
През 1967 г. малка група от палестински партизани
създават лагер в Караме в долината на река Йордан.
От брега на Йордан, те можеха да видят израелските войници,
патрулиращи на Западния бряг.
Чакахме, докато премине израелската патрулираща кола.
След това започвахме да пресичаме реката.
Първият, който пресече беше Абу Амар.
Абу Амар, или Ясер Арафат, беше инженер,
който стана един от основателите на съпротивителна група, наречена "Фатах".
Това беше първото им преминаване на река Йордан.
Стартирайки кампанията си за създаване на палестинска държава.
Ние знаем, че не е лесно...
Но... сме готови да платим цената.
На мен, водата на река Йордан ми идваше до тук.
На високи хора, разбира се, няма да им стига толкова нагоре.
Арафат е нисък и водата стигаше до раменете му.
Той държеше дрехите върху главата си и нагазваше бавно, бавно.
Ако се подхлъзнеше, щеше да падне и всичко да се намокри, особено пистолета му.
Отвъд реката, в окупирания Западен бряг, партизаните от "Фатах",
набираха и обучаваха малки съпротивителни групи за удари срещу Израел.
Най-добрите цели бяха, тези които можехме да хванем изненадващо.
Например, движещи се превозни средства.
Откриваш огън, група сте от трима или четирима.
След това, ако хвърлиш една или две гранати, това урежда нещата.
Ти си в безопасност и те са мъртви.
Партизаните имаха подкрепата на йорданската редовна армия.
Отначало ги насърчавах, когато отиваха на операции.
Стреляхме за да ги прикриваме, когато преминаваха реката.
Ако Израел отвръщаше на удара кралство Йордания понасяше ударите.
Така че помолих Негово Величество да се срещне с тях.
Никога не бях виждал снимка на Арафат
до този момент или негово описание,
така че очаквах да видя някой с голяма плещеста фигура,
какъвто смятах, че трябва да е Арафат
и когато най-накрая дойде да си кажем довиждане,
изведнъж осъзнах че не е образа,
който съм си изградил за Арафат.
Действията, започнати от Караме притесняваха Краля,
но той не бе способен да ги спре.
Караме стана огромна военна база в Йордания.
Терористите там изпращаха групи в Израел.
Това, с което чашата преля, бе нападение срещу израелски автобус
водещ ученици на екскурзия на юг до Мъртво море.
Автобуса настъпи палестински мина. Имаше убити и ранени деца.
В отговор израелската армия имаше заповед да унищожи
палестинските бази в Караме и на юг от Мъртво море.
Не бяхме много внимателни.
След войната през 1967-ма, не вземахме врага на сериозно.
Не си направихме труда да прикрием движението на нашите войски.
Те дойдоха и съвсем открито струпаха танкове и артилерия и войски.
Така че осъзнахме, че нещо щеше да се случи.
Мисля, че те бяха прекалено самонадеяни.
Рано сутринта, около 5:00 часа, ни казаха,
че първите израелски части са преминали един от мостовете.
Израелците атакуваха.
Пред тях се изправиха 300 палестински бойци със заповед от Арафат да не отстъпват.
До обяд половината бяха убити и повечето от останалите арестувани.
Арафат се беше измъкнал от там в 2:00 сутринта.
Но битката не бе свършила още.
Пристигнаха масирано йордански танкове.
Скочих, когато ми казаха, че идват израелски танкове. Скочих от леглото.
"Стреляй!" Казах аз. Скачах с вълнение. Исках да се изправя срещу евреите.
Исках да им дам добър урок. Да, така беше за Бога!
Йорданската намеса в битката беше много масова.
Ние унищожихме много от техните танкове.
29 израелци загинаха в битката. Палестинците обявиха победа.
Сблъскахме се с тези огромни съвременни израелски военни сили.
В началото бяхме сами.
След пет часа няколко малки батальона
от йорданските правителствени части се присъединиха към нас
и воюваха заедно с нас без никакви централизирани
инструкции от тяхното главно командване.
Но в крайна сметка,
това беше първата победа за арабския народ,
след това голямо поражение през 1967 година.
Те твърдят, че е победа за тях.
Не бихме оспорвали освен факта, че не е вярно.
Но това беше триумф по отношение публичност.
Арафат бе избран да командва всички фракции в ООП.
Вдъхновени от историите за голяма победа при Караме
доброволци от много страни дойдоха да попълнят редиците.
Но за съжаление, повечето бяха най-лошият тип хора.
Те бяха неопитни и недисциплинирани.
ООП стана по-голяма, и нашите проблеми нараснаха успоредно с това.
Беше пълна анархия.
Имахме 52 различни партизански организации.
От всякакъв вид.
И не бяха само палестински партизански организации.
Всяка международна партизанска организация имаше присъствие в страната.
Бяхме наивни хора.
Бяхме много ентусиазирани, много революционни
и в същото време бяхме, и мога да ви уверя, бяхме много простодушни.
Според нас, крал Хюсеин като реакционен лидер,
които възглавява реакционен режим беше пречка.
И за да можеше нашата революция да успее,
ние трябваше да отстраним тази пречка.
Един ден, избухна стрелба в столицата Аман и Кралят отиде да провери положението.
И на кръстопътя, където имаше пункт за проверка на военната полиция
заварихме, че едната страна на пътя беше затворена
и другата страна също беше блокирана от военен камион.
Спряхме.
Щом спряхме, изведнъж бяхме подложени на изключително силна стрелба от картечница.
Охраняващата кола пред мен беше ударена.
Убиха сержант от моята охрана, други четирима бяха ранени.
Всички изскочиха от моята кола и ми викаха да направя същото.
И ние виждахме куршумите от тези тежки картечници идващи към нас,
как се удрят в асфалта, настилката около нас.
Приличаше на дъждовни капки, правещи дупки в пресъхнала земя
и тези редове от дупки се доближаваха все повече до мястото, където бяхме.
Чувствах се много ядосан
и мисля, че щях да изтърся някоя лоша дума,
но всъщност стигнах само до "Как смеят?"
Кралят скочи в канавката.
Спонтанно и импулсивно
ми хрумна да защитя Негово Величество физически
и командирът на охраната имаше същата идея в същият момент.
Те се сближиха от двете страни опитвайки се да ме прикрият с телата си
и едва не ми прекършиха гърба в този процес.
Техният шофьор обърнал колата.
Качихме се в колата, стрелбата продължаваше.
Двигателят ръмжеше ужасно, но ние все още бяхме на място.
Така че казах на водача, "Чакай малко", и включих лоста за скоростите,
който в своята тревога бе забравил да го направи, и потеглихме.
Фракцията, която бе най-непоколебима да свали правителството на Йордания
бе водена от Жорж Хабаш.
Единственото, което искахме да направим беше да се борим срещу Израел.
Но йорданският режим гледаше на нас като опасност или заплаха.
Това си беше техен проблем, а не наш.
Д-р Хабаш беше лидер на политическа партия
и те решиха да свалят от власт крал Хюсеин.
Но от наша гледна точка не искахме да се борим срещу правителството...
Но ако те настояват да има сблъсък, ще се бием.
На 9 септември 1970-та, този британски пътнически самолет с 115 пътници
и няколко от въоръжените мъже на д-р Хабаш на борда си, се появи над Аман.
Чух за това, когато един самолет мина над къщата ми,
на запад от града в покрайнините, и едва не отвя покрива.
С една зрелищна операция, мъжете на Хабаш отвлякоха четири самолета от Западни държави
и принудиха три от тях да летят до Йордания, с техните стотици пътници.
Самолетите кацнаха на една стара писта от Втората световна война в пустинята.
Чакахме цели 20 години. Нищо не се случи.
Нашият народ си е все още в лагерите, в палатките. Омръзнаха им тези условия.
Смятахме, че начина по който ще привлечем вниманието на света
за нашата кауза е да отвличаме самолети.
Йорданската армия обгради пистата
и командващия генерал влезе в преговори с похитителите.
Говорихме с часове. Беше страшно горещо.
Стоях на сянката под самолета. Направих сделка с тях.
Ние взимаме пътниците, за тях остават самолетите.
435 пътници и екипаж са свалени от самолета, но някои остават като заложници.
Унижението, че има долетели самолети в страната
с отвлечени невинни пътници и невъзможността нищо да се направи
беше нещо, което поставя под въпрос
дали всъщност Йордания наистина съществува.
Тогава похитителите изпратиха своето послание към света.
Е, това според мен прескочи всякаква граница.
Нещо трябваше да се направи, и то скоро.
Четири дни по-късно, след като контрола върху Кралството му се изплъзваше,
Крал Хюсеин обявява война на ООП.
Този ден, йордански танкове и войници бяха дислоцирани на позиции около столицата.
Изправиха се в битка арабин срещу арабин.
Мисля, че онази нощ се опитах да поспя малко. Молех се много.
И на сутринта, на зазоряване имаше раздвижване в града.
В ранните часове на 17 септември
се събудих и чухме артилерията
бомбардираща нашите бази.
Така че това, което направихме веднага,
отидохме в офиса на Арафат, общото командване.
Арафат беше там, повечето от лидерите на "Фатах" бяха там.
Дори Хабаш беше там,
и осъществяваха връзка по телефона
и радиото с Дамаск,
като им казваха новините и открито искаха
за сирийска намеса.
На третия ден от ожесточените битки, сирийците отговориха.
Нашето разузнаване и нашия радар показваха,
че сирийците струпват танкови подразделения
на йорданско-сирийската граница.
Ние спорехме за това сирийско нашествие.
Особено с нашите съветски приятели по това време.
И когато повдигнах проблема пред съветския посланик той отговори:
"Но това са палестински военни подразделения
и палестински танкове, не са сирийски".
И всички ние знаехме, че ООП не разполага с танкове.
Но имаше танкове, съветско производство, масово навлизащи откъм Сирия.
Ние просто защитавахме палестинците от армията на Йордания.
Нашата цел не беше точно да атакуваме йорданците.
Това беше ограничена намеса във възможно най-малък мащаб.
Искахме само да подкрепим и защитим палестинските бойци.
Във Вашингтон, президента Никсън привика своите съветници по национална сигурност
да направят оценка на докладите от Йордания.
Руснаците бяха в танка на всеки взводен командир чак до границата
и след това слизаха, преди да се пресече границата.
И сирийските офицери командваха това,
за което се твърдеше, че са доброволци от ООП.
Така че знаехме, че това е международна криза на великите сили.
Председателят привика съветският посланик.
Ние предупредихме руснаците и им казахме: "Не се месете там".
Те, разбира се, от своя страна ни предупредиха и казаха:
"Вие не се месете и дръжте Израел да не се меси".
Междувременно, силите на крал Хюсеин унищожиха много от сирийските танкове,
но не можеха да спрат настъплението.
Натискът върху Краля нарастваше с всеки изминал час.
Когато сирийските танкове достигнаха град Ирбид,
което е около две трети от пътя между сирийската граница до Аман.
Те бяха стигнали до този град, край него...
Тогава бе, когато той наистина започна да изпада в паника.
Със заплахи от почти всички посоки
и ситуация, изглеждаща почти невъзможна за да се справим.
От Щаба на армията започнаха да ми казват, че имаме нужда от външна помощ
и трябва да я поискаме от американците
и от всяка посока, която би била склонна да помогне.
При тези обстоятелства "Всяка посока" може да означава само едно нещо: Израел.
Знаехме, че беше казал, че ще приеме помощ от всяка посока,
и решихме, че сигурно ще предпочете директна американска интервенция.
Той бе съвсем наясно,
че ако бъде възкресен и закрилян
в резултат на израелска военна интервенция,
че това би оказало силно отрицателно въздействие
не само в Йордания, но очевидно за целия арабски свят.
Това бе нещо, което се обсъждаше между Сиско, мен, Хейг.
И един, двама от хората в моя екип.
Съветниците знаеха, че президента Никсън
ще трябва да бъде информиран за ситуацията веднага.
Но първо трябваше да го намеря, и тайните служби ми казаха,
че се намира в сутерена на административната сграда срещу Белия дом,
играеше боулинг, и там го намерих.
Спомням си, как Хенри се върна обратно в офиса и каза:
"О, Боже, човека играе боулинг с официалните си черни обувки!"
Той там играеше боулинг сам и просто започнахме да говорим.
Той искаше да има американска намеса.
И разбира се, имахме военна мощ там.
Ето защо дислоцирахме някои подразделения на флота в тази част на Средиземно море.
И затова поставихме под тревога също няколко батальона с морски пехотинци.
Казах, че ще е много трудно да се управлява. Нямахме командир.
Нямахме подходящата комбинация от военни сили. Не знаехме как да го прекратим.
Ние казахме: "Г-н президент,
"Смятаме, че израелците са в най-добра позиция за да го направят.
"Те са в близост до мястото на действие.
Средствата могат да бъдат задействани бързо".
След като разбра това, той се съгласи да подкрепи Израел.
Хюсеин бе съвсем наясно и одобри това, което правехме по въпроса
и ако не го е одобрявал, не го е споделил с нас.
Американския посланик в Йордания бе този, който осведоми Крал Хюсеин.
И това, което ми казаха, да му кажа беше:
"Ще докараме израелците да се намесят и да ви помогнат".
И мисля, че това беше доста сериозен момент за Краля.
Попитахме Рабин, какво ще бъде мнението
на израелското правителство при тези обстоятелства.
И Рабин заяви,
че ще докладва и ще попита.
Имах разрешение да изпратя самолети "Фантом" да прелетят над тези танкове.
Аз самия инструктирах лидера на формацията и му казах:
"Прелети над тях, нека да те видят и чуят.
"Симулирай атаки, така че да разберат какво искаме да направят,
което е да обърнат и да се оттеглят".
Така че нашите четири самолета извършиха маневри над тези танкове.
Встрани имах още два квартета, които чакаха, за всеки случай.
Но никой не ги притесняваше. Танковете обърнаха и се върнаха.
Квартета от "Фантоми" беше достатъчен.
Министърът на отбраната Асад не искаше да въвлича нашите ВВС.
Ние се сражавахме срещу съюзник. Йорданската армия е приятелска.
Не можехме да ги атакуваме използвайки самолети.
Дали заради арабската солидарност
или заплахата от шести флот на Никсън и израелските военни самолети,
Сирия най-накрая оттегля танковете си.
Сега вече йорданската армия можеше да съсредоточи цялото си внимание
да изрита палестинците.
Ясер Арафат, криейки си някъде в столицата изпрати SOS.
Спомням си, че той направи излъчване
от мястото, където бяхме разположени
искайки арабския свят и ислямския свят да се намесят.
Арабския свят го чу. Неговите лидери се събраха в Кайро
да проведат извънредно заседание председателствано от президента Насър.
Насър реши, че лидерите трябва да изпратят делегация в Йордания,
да поискат Крал Хюсеин да спре убийството на палестинци.
Начело на тази делегация бе президента на Судан.
Отидохме при Крал Хюсеин. Разбира се, той ни предложи всякакви вкусни блюда.
Те продължаваха да ни казват: "Трябва да спрете тези неща незабавно".
Е, не можем да спрем. Ние сме посред битка на живот и смърт.
Тогава останахме за вечеря като обсъждахме всички доводи.
Смятам, че това ми преживяване бе едно от най-лошите по това време.
Защото човек е загрижен, притеснен,
опитвайки се да се справи с проблеми променящи се всяка минута
и изведнъж трябва да забавляваш една група, която...
няма никаква представа за реалността или нуждите в момента.
И ние продължихме да говорим
и преминахме през всички доводи чак до разсъмване.
Арабските лидери, не успели да убедят Краля,
се качиха в една бронирана кола и настроиха радиото.
Започнахме да слушаме как говореше Арафат
и как Арафат молеше за помощ.
Лидерите отидоха в скривалището на Арафат и му предоставиха нова идентичност,
семеен мъж, с жена и дете.
Прекарахме детето все едно е на Арафат, така че охраната на летището да не ни спре.
И преоблякохме Арафат в арабски дрехи.
Така дегизиран сред делегацията на арабските лидери
Арафат успя да премине през войниците на Крал Хюсеин, охраняващи летището.
И тогава изведнъж чух шокиран и невярващ,
че са пристигнали в Кайро и Арафат е с тях.
Арафат се бе спасил като по чудо в повече от един аспект.
Обратно в Кайро, президента Нимейри докладва за конфликта.
Беше несправедливо спрямо Йордания и крал Хюсеин.
Крал Хюсеин реши, че той също е по-добре да се присъедини към срещата в Кайро.
Разбира се влязох все още в моята униформа
и с моя пистолет в кобура.
И той говори на конференцията и се аргументира.
Той каза, че няма нищо против палестинците.
Президента Насър, наложи сделка,
която удовлетвори повечето изисквания на крал Хюсеин.
Арафат се предаде.
Той се съгласи всичките му бойци да напуснат столицата.
ООП се опитаха да се прегрупират в северната част на Йордания
и на крал Хюсеин му отне още година за да ги изгони от страната като цяло.
Опитите на ООП да превземат Йордания се провалиха.
Но ние направихме едно много важно нещо:
Ние създадохме нови хора
и вместо да бъдат бежанци, те станаха бойци.
Това е много важно.
Ние бяхме бежанци, бездомни.
Сега станахме бойци, борци за свобода.
И следващия етап, ще видите!
Арафат и неговите разбити бойци се преместиха в Ливан...
където се прегрупираха.
Скоро Арафат ще бъде достатъчно силен да участва в разпределението на силите в Ливан
и да продължи своите атаки срещу израелците.
Олимпийските игри са спрени.
Знамената на стадиона са свалени наполовина.
Гражданите на Мюнхен
хилядите състезатели и длъжностни лица...
Палестински партизани стигнаха върха на една година изпълнена с терористични атаки
като щурмуваха олимпийското село.
Тази набързо организирана мемориална церемония...
Единадесет израелски спортисти бяха убити, докато света гледаше.
Израел отвърна с една прецизна операция.
Израелски командоси дебаркираха на плажа близо до Бейрут.
Тяхната цел бяха лидери на ООП. Особено тези, отговорни за Мюнхен.
Арафат, който работеше до късно в главната квартира на ООП, се отърва.
Но партизаните, които планираха и извършиха операцията в Мюнхен, бяха убити.
На погребенията, палестинците и техните мюсюлмански съюзници избухнаха в ярост.
За учудване на всички, този човек се появи на погребението.
Пиер Джемайел, лидер на християните маронити,
за който някои палестинци се съмняваха, че сътрудничи с Израел.
Джемайел бе начело на християнските милиции, Фалангата.
Той предупреди Арафат да не се меси в неговия конфликт с ливанските мюсюлмани.
Пиер Джемайел доста премисли, преди да присъства на погребението.
Хората от Сигурността на Фалангата го предупредиха да не отива.
Те казаха, че Пиер Джемайел ще бъде в опасност.
През април 1975-та, избухна гражданска война в Ливан
и Арафат стана сила, с която трябваше да се съобразяват.
Той помоли за среща с Джемайел в централата на лидерите на християнските кланове.
Докато Арафат преминаваше през Бейрут бе ясно, че християните го смятат за враг.
Ние карахме с колите сред лозунги по стените, където пишеше: "Не на ООП".
Той се засмя и ми каза:
"Трябва да направим нещо за това или Ливан ще избухне".
Гражданската война ескалира.
Арафат се съюзи с мюсюлманите, докато християните потърсиха помощта на Израел.
Християнският лидер тогава даде ултиматум на ООП.
Казахме на палестинците да си стоят мирно,
ако искат да останат в Ливан, да стоят мирно в Ливан.
Не мисля, че ще приемем за в бъдеще,
че някоя война може да се води от Ливан
от границите на Ливан,
защото това, и опитът от миналото са доказали,
че това ще се окаже пагубно за Ливан.
Арафат пренебрегва предупреждението.
През 1974-та имаше поредица от палестински нападения през границата в Израел.
В една атака, бяха убити 18 израелци, включително осем деца.
Месец по-късно, палестински нападатели завзеха училище и убиха 22 деца.
Израелските основни антитерористични усилия се изместиха заедно с атаките на ООП.
Сега йорданската граница беше спокойна и имаше сражения на ливанската граница.
Бях назначен за командир на бригада на ливанската граница.
Всички наши усилия бяха насочени да се предотврати проникването на терористи.
Рядко минаваше седмица, без да има два или три опита за преминаване на границата.
Израел, заобиколен от враждебни мюсюлмански държави крайно се нуждаеше от съюзници.
Когато ливанските християни са притиснати от палестинците и ливанските мюсюлмани
те молят за помощта на Израел.
Министърът на Отбраната Шимон Перес
изпраща арабскоговорящ служител на тайна мисия в Бейрут.
В сърцето си реших, че такъв човек трябва бъде доброволец.
Животът му със сигурност ще бъде изложен на риск.
И когато му казах, че съм склонен, той се усмихна.
Той каза: "Това е много опасно". Казах му: "Знам".
Гледах на мисията на Фуад като пътуване до минно поле,
място, където има много предатели.
Израелския офицер замина на борда на ракетен катер,
плаващ в мрака към разкъсвания от гражданска война Бейрут.
Целият Бейрут бе осветен от артилерийски огън.
Град като ад, невероятно, един голям пожар.
Офицера от разузнаването знаеше,
че християните се отнасят зле с палестинците.
Неговите християнски домакини го закараха към мястото на сраженията.
Изведнъж видях хиляди хора наредени около пътя и пляскаха.
Казах на моя домакин: "Какво е това?". Той каза: "Нека да видим".
Тогава видях да идват два камиона. В единия камион имаше мъже стрелящи във въздуха.
За другия имаше завързани въжета.
В края на всяко едно от тези въжета, бе тялото на терорист от ООП
и този камион ги влачеше по земята
и мъжете в каросерията на камиона стреляха по тях,
макар че те отдавна бяха мъртви.
Бях просто шокиран.
Ливанските мюсюлмани и християни и палестинци
се биеха и убиваха помежду си с жестокост.
Около 40,000 ще умрат от двете страни.
Британски журналист, бе казал в репортажа си:
"В най-отвратителния си вид, тази гражданската война бе проста:
"Мюсюлманите убиваха християни. Християните убиваха мюсюлмани.
"Не в битка, а съвсем хладнокръвно.
"Тези хора бяха невинни, отвлечени на улицата, откарвани на тайно място,
"измъчвани, застрелвани, след това изхвърляни отново на улицата
за да ги намерят техните семейства".
Офицера от израелското разузнаване потвърди дълбоките анти-ООП чувства сред християните.
Те отчаяно се нуждаеха от помощ.
Те искаха от нас всякакви оръжия.
Автомати "Калашников", картечни пистолети "Узи".
Те поискаха оръдия, дадохме им. Минохвъргачки и танкове, дадохме им.
През 1981 г. Ариел Шарон става министър на отбраната на Израел.
Скоро след това, християнските лидери идват до плажа на Бейрут да изчакат един "гост".
Щом кацнах, Башир Джемайел дойде към мен.
Прегърна ме, и ме здрависа. Неговите офицери бяха с него.
Башир, син на християнския лидер Пиер Джемайел
сега контролираше оръжията, доставяни от Израел.
Той безмилостно елиминира конкурентите си
и обедини всички християнски сили под негово командване.
Шарон, по време на среща с християнските лидери
разкри план да изкорени палестинците.
Той заяви пред християнските лидери:
"В Израел взехме решение да нахлуем в Ливан".
Шарон казал на християните, че те ще трябва да помогнат.
Израелски войски не бива да маршируват в арабска столица.
Експулсирането на палестинците от града ще бъде задача на християните.
Казах: "Не забравяйте, че ако това нахлуване се случи,
"това е мисия, която вие ще трябва да изпълните.
Вие и само вие, може да направите това".
Но израелците биха могли да напреднат до покрайнините на Бейрут и да обкръжат града.
Шест месеца по-късно, палестинците дадоха претекст на Израел за инвазията.
В Лондон, израелският посланик бе застрелян от палестинец.
Докато полицията събираше доказателства, премиера Бегин събра своя кабинет.
Той се обърна към мен и ме помоли да информирам колегите си.
Ариел Шарон не каза нищо за своя план да обкръжи Бейрут.
Той говореше само да се изтласкат назад палестинците от северната граница на Израел.
Тогава, г-н Ерлих, Бог да го прости, попита: "Ами Бейрут?"
Казах "Бейрут не е в плана".
"Планът е да се създаде зона от 40 до 45км, в която няма да има терористи".
Израелските сили пресякоха границата и се придвижваха бързо в Ливан.
Но премиера Бегин увери израелският парламент.
И щом постигнем зоната от 40 км. над северната ни граница,
работата ще е свършена. Всички сражения ще спрат.
Но след няколко часа Шарон намери извинение за да настъпи още.
Имаме информация, че подразделения от I-ва сирийска дивизия се придвижват на юг...
към долината Бекаа в Ливан.
Шарон убеждава Бегин, че израелските войски трябва да напреднат по-дълбоко в Ливан
за да обхванат по фланга тези сирийски сили.
Това би означавало да се навлезе повече от 45 километра.
Кой е казал, че ще дадем имунитет на терористите, след тази 45 километрова зона?
Правителството никога не е давало имунитет на никой терорист, където и да е.
На никой терорист няма да даваме имунитет никъде.
Само три дни след като е казал на кабинета, че Бейрут "Не е в плана",
Ариел Шарон придвижва израелските войски в покрайнините на ливанската столица.
В продължение на девет седмици, те обсаждат Бейрут
и се обстрелват взаимно с палестинците.
Ние сме тук, и ще продължаваме да бъдем тук
и ще защитаваме този град.
Това е първата... първата... Това е много важно.
Това е първата арабска столица,
която е под израелска блокада.
Това е много важно.
Трябва да се замислите, какво означава това за следващото поколение.
На това, което е сторено, цената трябва да се плати.
Колкото повече Арафат отвръщаше, толкова повече хората в Ливан страдаха.
Тяхната столица беше унищожена.
Дори ливанските мюсюлмани поискаха Арафат и неговите бойци да напуснат Бейрут.
Аз бях този, който трябваше да повдигна въпросът на Арафат. Той беше шокиран.
Никой не беше разговарял с него така преди.
Казах: "Ами, информираме те сега".
Израелците изпратиха съобщението до дома като бяха по петите на палестинските лидери.
Израелската армия сякаш знаеше какво ще направим, още преди да се е случило.
Ако говорихме да се сражаваме, бяхме нападани от израелците час по-късно.
Имаше среща в една от нашите главни квартири и аз...
Аз им казвам: "Моля ви, излизайте, излизайте. Изчезвайте".
Той каза: "Точно сега ли, нали ни покани за среща?"
Казах: "Моля ви, веднага напуснете това място". Не знам защо.
Повярвайте ми, не знам защо.
15 минути след като напуснахме мястото, те го бомбардираха.
В мазето под развалините лидерите на ООП бяха изправени пред решителен избор.
Арафат бе убеден, че трябваше да напуснем Бейрут,
но внимаваше да не бъде този,
който ще заповяда палестинските сили да напуснат Ливан.
Той искаше колективно решение от лидерите на всички фракции.
Цената на по-нататъшното неподчинение беше ясна.
Така че взехме трудно решение.
Мога да кажа днес, че всички го приеха.
Всеки един от лидерите на Палестинската революция каза "да".
През последните дни на Август 1982-ра,
хиляди палестински бойци бяха принудени да напуснат Бейрут.
Близо 15,000 мъже експулсирани от Бейрут. Това беше безпрецедентно.
Цяла терористична организация експулсирана от столицата.
След това, в мощна експлозия в неговата партийна централа,
Башир Джемайел избраният президент на Ливан и съюзник на Израел беше убит.
Израелският министър на отбраната бе убеден,
че палестински бойци все още действат в Бейрут.
Те оставиха поне 2,000 въоръжени мъже.
Беше ясно, че след като градът бе обединен,
ще бъде необходимо да се предприемат действия срещу тях.
Хората от християнските милиции искаха отмъщение за смъртта на Джемайел.
Докато израелските войски стояха встрани, осигурявайки светлина със сигнални ракети,
Фалангистите влязоха в палестинските лагери Сабра и Шатила.
Там нямаше бойци на ООП.
Там завариха само старци, жени и деца и ги избиха.
Трябва да се срамуваш от себе си!
Не съм тук, за да обяснявам тази ужасна трагедия.
Тя принадлежи към света на тъмните подбуди, а не нашия свят.
Само тези, които са я извършили може да бъдат обвинявани за това клане.
Надявам се, те да бъдат наказани.
Ти си враг на хората! Ти си голямо зло.
В най-голямата демонстрация в историята на Израел
400,000 души протестираха срещу ролята на Израел в клането.
Вярно е, че загубихме нашата база в Бейрут,
но те загубиха войната.
Още веднъж, чрез съвместните усилия на араби и израелци,
ООП бе пропъдена от арабска държава.
Ясер Арафат, големият беглец, бе на път за още една база,
този път в Тунис, отдалечен на 2000 мили.
Translation ZALMEN BEHAR
Финансирането на "50 години война: Израел и арабите"
бе обезпечено от "Корпорация за обществено излъчване"
и зрители на "Пи Би Ес" като теб.